Proč silou lidé plýtvají
a v kláních meče kříží
a záři nebes průzračnou
jim temní stíny mříží
proč láska která zázračně
svou silou ruce spájí
se zdá být míle vzdálená
jak vůně starých bájí
Proč písní lidé nedbají
a chápou jenom stěží
že houslím vůbec nevadí
ta síla pout a věží
když píseň struny rozezní
tou silou která zbývá
i mříž se ve zvon promění
a stříbrem větru zpívá
Tak dlouho dlouho zástupům
skrz mříže člověk hrával
svou píseň dlouho zkoušenou
jen chléb si za ni brával
v ní cítil to co neviděl
na tvářích lidí v dáli
tou písní byl tak bohatý
že podobal se králi
Tak běží dlouhá staletí
však příběh se k nám vrací
jak vánek jarní do polí
jak bílí tažní ptáci
zvuk houslí který rozezní
kov mříží zvony věží
ti vrátí písně prastaré
a zbavíš se jich stěží